## 29. máj 2026

## Sv. Pavla VI., pápeža
ľubovoľná spomienka

Giovanni Battista Montini sa narodil 26. septembra 1897 v obci Concesio pri Brescii. Kňazskú vysviacku prijal 29. mája 1920 a po nej pracoval v službách Svätej stolice, až kým nebol vymenovaný za milánskeho arcibiskupa. Po povýšení na Petrovu katedru, 21. júna 1963, úspešne zavŕšil Druhý vatikánsky koncil, podporoval obnovu cirkevného života, zvlášť liturgie, ekumenický dialóg a ohlasovanie evanjelia vo svete. Dňa 6. augusta 1978 odovzdal svoju dušu Bohu.

Posvätné čítanie

Bože, príď mi na pomoc.

Pane, ponáhľaj sa mi pomáhať.

Sláva Otcu i Synu i Duchu Svätému.
Ako bolo na počiatku, tak nech je i teraz i vždycky i na veky vekov. Amen. Aleluja.

Tento úvod sa vynecháva, ak sa čítanie začína invitatóriom.

HYMNUS

Najlepší Pastier, knieža dušpastierov,

nábožný ľud, hľa, svätí dnešný sviatok

a ochrancovi v radosti aj v plači

za pomoc vďačí.

On na tvoj pokyn z nedobytnej bašty

svet posväcoval, pokojom ho žehnal

a s loďkou, ktorú Petrovi si zveril,

k prístavu mieril.

Príkladom učil, pravdou vychovával,

slepého vodil, liečil nemocného,

pre všetkých bol jak rodič starostlivý,

čo bdie a živí.

Kriste, ty svätcov korunuješ v nebi

záslužným vencom. Pomôž svojmu rodu

činom a túžbou kráčať po šľapaji

tých, čo sú v raji.

Najdrahší Otče, zapoj našu chválu,

začleň ju, Kriste, milostivý Kráľu,

v tom Duchu, čo je nám vždy zábezpekou,

do hymnu vekov! Amen.

PSALMÓDIA

Ant. 1 Bože môj, pred mojou úpenlivou prosbou sa neskrývaj, keď ma hriešnik utláča.

Žalm 55, 2-15. 17-24
Neverný priateľ
Na Ježiša doľahla hrôza a úzkosť. (Mk 14, 33)
I

Čuj, Bože, moju modlitbu †

a pred mojou úpenlivou prosbou sa neskrývaj: *

pohliadni na mňa a vyslyš ma.

Keď premýšľam o sebe, som rozrušený, *

zmätený krikom nepriateľa a útlakom hriešnika.

Lebo ma zavaľujú bezprávím *

a zúrivo do mňa dorážajú.

Srdce sa vo mne chveje *

a padá na mňa hrôza predsmrtná.

Úzkosť a triaška idú na mňa *

a zmocňuje sa ma des.

A tak si hovorím: „Ktože mi dá holubičie krídla, *

aby som mohol odletieť a odpočinúť si?

Aby som mohol utiecť do diaľav *

a pobudnúť v samote?

Vyčkávam, kto by ma zachránil *

pred búrkou a víchricou.“

Sláva Otcu i Synu *

i Duchu Svätému.

Ako bolo na počiatku, tak nech je i teraz i vždycky *

i na veky vekov. Amen.

Ant. Bože môj, pred mojou úpenlivou prosbou sa neskrývaj, keď ma hriešnik utláča.

Ant. 2 Pán nás vyslobodil z ruky zákerného nepriateľa.

II

Pane, zmäť ich jazyky a rozdeľ; *

bo v meste vidím násilie a hádky.

Na jeho hradbách dňom i nocou krúžia dokola; †

v jeho strede sú neprávosť, strasti a úklady *

a v jeho uliciach ustavične panuje podvod a klam.

Lebo keby mi zlorečil môj nepriateľ, *

to by som ešte vedel zniesť;

a keby sa nado mňa vyvyšoval ten, čo ma nenávidí, *

azda by som sa pred ním skryl.

Ale ty, človeče, ty si predsa mne roveň, *

môj dobrý známy, ba dôverný priateľ.

S tebou ma spájal veľmi nežný zväzok; *

v sprievode sme kráčali Božím domom.

Sláva Otcu i Synu *

i Duchu Svätému.

Ako bolo na počiatku, tak nech je i teraz i vždycky *

i na veky vekov. Amen.

Ant. Pán nás vyslobodil z ruky zákerného nepriateľa.

Ant. 3 Zlož svoju starosť na Pána a on ťa zachová.

III

Ja však budem volať k Bohu *

a Pán ma zachráni.

Večer i ráno, i napoludnie budem rozjímať a vzdychať *

a vypočuje môj hlas.

Vykúpi ma v pokoji z moci tých, čo na mňa útočia, *

lebo ich je mnoho proti mne.

Mňa Boh vypočuje, ale ich zrazí, *

on, ktorý je spred vekov.

Lebo oni sa nezmenia *

a Boha sa neboja.

Každý z nich vystiera ruku proti svojim druhom *

a porušuje zmluvu.

Jeho slová sú hladšie ako maslo, *

ale v srdci strojí vojnu.

Jeho reči sú jemnejšie než olej, *

ale sú to vytasené meče.

Zlož svoju starosť na Pána †

a on ťa zachová; *

a nikdy nedopustí, aby bol spravodlivý zmietaný.

Ty ich však, Bože, zhodíš *

do priepasti skazy.

Krvilačníci a podvodníci nedožijú sa ani polovice svojich dní; *

ale ja dúfam v teba, Pane.

Sláva Otcu i Synu *

i Duchu Svätému.

Ako bolo na počiatku, tak nech je i teraz i vždycky *

i na veky vekov. Amen.

Ant. Zlož svoju starosť na Pána a on ťa zachová.

Syn môj, pozoruj moju múdrosť.

Nakloň svoj sluch k mojej náuke.

PRVÉ ČÍTANIE

Z Knihy Jób

12, 1-25

Jób vysvetľuje, že Božia moc prevyšuje každú ľudskú múdrosť

Jób odpovedal:

„Teda iba vy ste ľudia

a s vami vymrie múdrosť.

I ja mám srdce ako vy

a nie som od vás menší.

Veď kto nepozná to, čo viete vy?

Komu sa posmieva vlastný priateľ ako mne,

bude vzývať Boha a vyslyší ho;

veď bezúhonnosť spravodlivého je na posmech.

Opovrhnutou fakľou je podľa mienky tých, čo si žijú bezpečne,

pripravenou pre tých, ktorým sa podlamujú nohy.

Stany lupičov sú pokojné

a bezpečné pre tých, čo popudzujú Boha,

pre tých, čo chcú držať Boha vo svojej ruke.

No len sa opýtaj zvierat a poučia ťa

alebo nebeských vtákov a povedia ti to.

Hovor zemi a poučí ťa,

aj morské ryby budú hovoriť.

Kto nevie z tohto všetkého,

že to urobila Pánova ruka?

V jeho ruke je dych všetkého, čo žije,

i duch každého ľudského tela.

Či ucho nerozlišuje slová

a podnebie nevychutnáva jedlo?

U starcov je múdrosť

a u tých, čo dlho žijú, rozumnosť.

U neho je múdrosť i sila,

on má rozvahu i rozumnosť.

Ak niečo zrúca, nik to nepostaví,

ak zavrie človeka, nik mu neotvorí.

Ak zadrží vody, všetko usychá,

a ak ich vypustí, pustošia zem.

U neho je sila a múdrosť,

on pozná aj podvodníka, aj podvádzaného.

Radcov privádza zoblečených

a zo sudcov robí hlupákov.

Kráľom rozväzuje opasok

a povrazom im preväzuje bedrá.

Kňazov privádza zoblečených

a mocnárov podráža.

Vyvracia pery pravdovravných

a starcom odníma súdnosť.

Opovrhnutím zahŕňa kniežatá

a uvoľňuje opasok silákom.

On odkrýva z temnoty hlboké tajomstvá

a tôňu smrti vyvádza na svetlo.

On rozmnožuje národy a hubí ich

a zničené dokonale obnovuje.

On vyvracia srdce kniežatám ľudu zeme a mätie ich

a dá im blúdiť po púšti neschodnej.

Budú tápať ako vo tme, bez svetla,

a nechá ich blúdiť ako opilcov.“

RESPONZÓRIUM

Jób 12, 13. 14; 23, 13

U Boha je múdrosť i sila, on má rozvahu i rozumnosť. * Ak niečo zrúca, nik to nepostaví, ak zavrie človeka, nik mu neotvorí.

Iba on jestvuje; a kto ho odstaví? Čo sa on rozhodne, to aj urobí. * Ak niečo zrúca, nik to nepostaví, ak zavrie človeka, nik mu neotvorí.

DRUHÉ ČÍTANIE

Z homílií svätého pápeža Pavla Šiesteho

(Na záverečnom verejnom zasadaní Druhého vatikánskeho koncilu, 7. decembra 1965: AAS 58 [1966], s. 53. 55-56. 58-59)

Musíme spoznať človeka, aby sme poznali Boha

Teocentrický a teologický koncept človeka a sveta čelí v dnešnej dobe obvineniu zo zastaranosti a nepotrebnosti. Koncil však zdôraznil jeho dôležitosť prostredníctvom tvrdení, ktoré svet možno najprv odsúdi ako hlúpe, ale dúfame, že ich neskôr uzná za skutočne ľudské, múdre a ozdravné. Sú to tvrdenia, že Boh je – ba viac, že je pravdivý, že žije, že je osobný, prozreteľnostný, nekonečne dobrý; a je nielen dobrý sám v sebe, ale je nesmierne dobrý aj voči nám. Je náš Stvoriteľ, naša pravda, naše šťastie; až tak, že snaha upriamiť na neho svoju myseľ a srdce, čo nazývame kontempláciou, sa stáva najvyšším a najdokonalejším činom ducha, činom, ktorý aj dnes môže a musí byť vrcholom všetkých ľudských aktivít.

Je pravdou, že Cirkev zhromaždená na koncile sa nezastavila len pri úvahách o svojej prirodzenosti a o tom, čo ju spája s Bohom, ale koncil sa do značnej miery zaoberal človekom dnešnej doby – človekom živým, človekom úplne zaujatým sebou, človekom, ktorý sa nielen stavia do centra všetkého, čo ho zaujíma, ale ktorý sa odvažuje nárokovať si právo byť vnímaný ako princíp a posledný základ jestvovania každej reality.

Úplne fenomenálny človek, človek so svojimi nespočetnými prejavmi predstúpil pred zhromaždenie koncilových otcov – rovnako ľudských bytostí, pastierov a bratov, citlivých a milujúcich. Predstúpil pred nich človek tragický ako obeť vlastnej drámy, človek, ktorý sa neustále snaží vynášať sa nad všetkých, a pritom je krehký, falošný, sebecký a krutý; človek nespokojný sám so sebou, ktorý sa smeje a plače; nestály človek pripravený hrať každú úlohu; človek striktne uznávajúci len vedeckú realitu; človek taký, aký je, ktorý myslí, miluje, pracuje, neustále v očakávaní. Človek posvätný pre svoju nevinnosť v detstve, pre tajomstvo svojej biedy a utrpenia; človek individualista a človek spoločenský; človek chváliaci minulosť a človek skladajúci svoje nádeje do budúcnosti; človek poznačený hriechom i svätosťou a podobne.

Laický a bezbožný humanizmus, ktorý sa objavuje v obrovskej miere, bol v určitom zmysle výzvou pre koncil. Náboženstvo Boha, ktorý sa stal človekom, sa stretlo s náboženstvom (lebo ho tak možno nazvať) človeka, ktorý sa chce stať Bohom.

Aké sú dôsledky tohto stretnutia? Konflikt, boj, anatéma? Mohlo to tak byť, ale nestalo sa tak. Starý príbeh dobrého Samaritána sa stal vzorom koncilovej duchovnosti. Neobmedzený súcit k človeku úplne ovládol koncil. Objavovanie ľudských potrieb (ktoré sú o to väčšie, o koľko sa rozrástlo potomstvo na zemi) bolo v strede pozornosti našej synody. Zástancovia dnešného moderného humanizmu, ktorí odmietate nadzmyslovosť vyšších vecí, uvedomte si to a uznajte náš nový humanizmus: aj my, viac než ktokoľvek iný, máme úctu k človeku.

Katolícke náboženstvo a život človeka tak znova dosvedčujú svoje puto, svoje nasmerovanie k jedinému ľudskému dobru: katolicizmus je pre ľudstvo a v určitom zmysle je životom ľudstva.

Ak si my všetci tu prítomní uvedomíme, že v tvári každého človeka, najmä cez jeho slzy a utrpenie, môžeme a musíme uvidieť tvár Krista, Syna človeka, a v Kristovej tvári môžeme a musíme vidieť tvár nebeského Otca: „Kto vidí mňa, vidí Otca“, náš humanizmus sa stane kresťanstvom a naše kresťanstvo sa stane teocentrickým natoľko, že môžeme prehlásiť: na to, aby sme poznali Boha, musíme spoznať človeka.

Milovať človeka, vravíme, nie ako nástroj, ale ako prvý krok na ceste stúpajúcej smerom k najvyššiemu a transcendentnému cieľu.

RESPONZÓRIUM

Porov. Flp 4, 8

Čo je pravdivé, čo je cudné, čo je spravodlivé, čo je mravne čisté, čo je milé a čo má dobrú povesť, * na to myslite.

Čo je čnostné a chválitebné, * na to myslite.

MODLITBA

Modlime sa.

Bože, ty si zveril vedenie svojej Cirkvi svätému pápežovi Pavlovi, horlivému apoštolovi evanjelia tvojho Syna; prosíme ťa, dopraj, aby sme osvietení jeho náukou spolupracovali s tebou na šírení civilizácie lásky vo svete. Skrze nášho Pána Ježiša Krista, tvojho Syna, ktorý je Boh a s tebou žije a kraľuje v jednote Ducha Svätého po všetky veky vekov.

Amen.

Potom, aspoň pri spoločnom recitovaní, sa dodá:

Dobrorečme Pánovi.

Bohu vďaka.

V predĺženom slávení vigílie v nedeľu a na slávnosti pred hymnom Te Deum sa recitujú chválospevy a číta sa evanjelium, ako je to naznačené v Dodatku (online zatiaľ nie je spracovaný).

Ak sa ofícium posvätného čítania koná bezprostredne pred inou hodinou, vtedy sa na začiatku čítania môže brať hymnus z tej liturgickej hodiny; na konci čítania sa vynechá záverečná modlitba aj zvolanie a na začiatku nasledujúcej hodiny sa vynechá úvodný verš so Sláva Otcu.

Text © KBS. Texty sú publikované s vedomím KBS ako pracovná verzia.

© 1999-2026 J. Vidéky